Pobijediti sebe na Dinari Korak iznad sebe

Na utrku Sinjal 25 nisam krenuo kako bih pobijedio druge. Krenuo sam provjeriti mogu li svladati uspon prema najvišem vrhu Hrvatske, nastaviti kada postane teško i na kraju pobijediti onoga koji najčešće postavlja granice — samoga sebe.

Od Cetine prema Dinari

Bio je Uskrsni ponedjeljak, 21. travnja 2025. godine. Dan je počeo zajedničkim obiteljskim obilaskom izvora Cetine i posjetom crkvi sv. Mihovila u obližnjem Kijevu. Prije vreve na startu, ubrzanoga disanja i kamenite staze ostao je trenutak mira uz izvor jedne od najljepših hrvatskih rijeka.

Nakon toga stigli smo u Glavaš, gdje su se okupljali sudionici utrke Sinjal 25. Ispred nas bila je staza prema vrhu Dinare, Sinjalu, na 1.831 metru nadmorske visine. Više od šesnaest kilometara kamenitoga terena i dug uspon koji gotovo od samoga početka ne dopušta opuštanje.

Korak po korak prema Sinjalu

Na startu je uvijek lako osjećati snagu. Oko tebe su drugi trkači, razgovori, uzbuđenje i očekivanje. Tijelo je odmorno, a cilj još uvijek postoji samo kao zamisao. Tek kada koraci postanu teži, uspon sve strmiji, a vrh se ne približava onoliko brzo koliko želiš, počinje prava utrka.

Dinara ne nudi mnogo prostora za skrivanje. Kamen pod nogama traži pozornost, otvorene padine izlažu čovjeka suncu i vjetru, a dugi uspon polako odvaja početno oduševljenje od stvarne ustrajnosti. Na takvom terenu nije dovoljno samo željeti doći na vrh. Potrebno je prihvatiti svaki sljedeći korak, čak i kada se čini presporim.

Zapis aktivnosti na kraju je pokazao 16,3 kilometra i ukupno trajanje od 4 sata, 54 minute i 24 sekunde. Ipak, nijedna brojka ne može potpuno opisati trenutke kada se tijelo umori, kada se pogled podigne prema kamenitoj padini i kada se u sebi ponovno donese odluka: idem dalje.

U takvim trenucima fizički napor prestaje biti samo pitanje mišića i izdržljivosti. Postaje pitanje discipline. Hoću li se prepustiti nelagodi ili prihvatiti da put prema cilju jednostavno mora biti težak? Hoću li se uspoređivati s onima koji su brži ili ću ostati vjeran vlastitom koraku?

Na vrhu Hrvatske

Kako sam se približavao vrhu, krajolik se sve više otvarao. Ispod mene ostajale su doline i padine kojima sam prošao, a ispred se pojavljivao kameni prostor vrha Hrvatske. Umor nije nestao, ali dobio je smisao. Svaki prijeđeni metar postajao je potvrda da granice nisu uvijek ondje gdje ih unaprijed postavimo.

Kada sam stigao na Sinjal, drugi su trkači nakon kratkoga prolaska nastavili dalje. Utrka je još trajala, a pred svima je bio povratak prema cilju. Ja sam zastao.

Bio je to moj prvi dolazak na najviši vrh Hrvatske i nisam želio preko njega samo protrčati. Trebalo je pogledati oko sebe, udahnuti i dopustiti sebi da shvatim gdje sam stigao. Neki se trenutci ne mogu vratiti. Vrijeme provedeno na vrhu možda je usporilo rezultat, ali utrku je učinilo vrijednom pamćenja.

U planinarsku obilaznicu utisnuo sam pečat kao trajnu potvrdu toga dolaska. Bio je to malen trag tinte na papiru, ali iza njega stajali su svi prijeđeni kilometri, kamenje pod nogama, umor i odluke da nastavim. Pečat nije označavao samo osvojeni vrh, nego put kojim sam do njega stigao.

Povratak onima koji čekaju

Silazak je nakon uspona djelovao lakše. Napetost je postupno popuštala, a ono što se dogodilo na vrhu tek je trebalo prihvatiti i proživjeti. Više nije bilo pitanja hoću li stići do Sinjala. Vrh je ostao iza mene, zajedno s tihim osjećajem da sam ostvario nešto što će trajati mnogo dulje od rezultata na završnoj ljestvici.

Kod Planinarskog skloništa Martinova košara napokon sam zastao na dulje. Ondje je došlo vrijeme za odmor, razgovor i zasluženo pivo. Nije to bilo odustajanje od utrke, nego trenutak u kojem sam mogao pogledati prema prijeđenomu putu i polako postati svjestan uspjeha.

Dok sam ja bio na Dinari, moja je obitelj iskoristila dan za obilazak Knina i Kninske tvrđave. Svaki je dio dana imao svoj put, ali svi su se ponovno spojili u Glavašu. Nakon posljednjih kilometara ušao sam u cilj sretan, a ondje su me čekali oni koji su me bodrili i vjerovali da ću završiti ono što sam započeo.

U tom trenutku više nisu bili važni ni umor ni vrijeme na satu. Najveća nagrada nije bila samo činjenica da sam se uspeo na najviši vrh Hrvatske. Bila je to spoznaja da sam prihvatio izazov, ostao na stazi kada je postalo teško i vratio se ljudima koji su čekali moj dolazak.

Pobijediti sebe ne znači biti bez slabosti, umora ili sumnje. Ne znači biti najbrži niti proći pokraj svakoga prizora bez zastajanja. Ponekad znači nastaviti kada bi bilo lakše usporiti, a ponekad upravo suprotno — zaustaviti se na vrhu i dopustiti sebi da osjetiš koliko si daleko stigao.

Za ponijeti
Najveća pobjeda nije bila doći na vrh Hrvatske, nego ne odustati od sebe na putu do njega.