Korak po korak, zajedno Nitko ne ostaje iza

Današnji izlet u Kamačnik za nas nije bio samo još jedna šetnja u prirodi. Bila je to Ninina prva duža šetnja nakon operacije žučnjaka prije mjesec dana, pa nam nije bilo važno koliko ćemo brzo hodati ni koliko ćemo kilometara prijeći. Važno je bilo da krenemo zajedno i da zajedno stignemo.

Hodati tempom drugoga

Krenuli smo Nina, Dino, Cvita i ja. Staza nas je vodila uz bistru vodu Kamačnika, preko drvenih mostova, između stijena i kroz gustu šumu. Djeca su istraživala, promatrala biljke, čitala poučne ploče i zastajala kod svega što bi im privuklo pogled.

Ovoga puta nismo određivali tempo prema onome tko može najbrže hodati. Hodali smo prema Nini. Kada bi usporila, usporili bismo i mi. Kada bi zastala, zastali bismo uz nju. Bodrili smo je korak po korak, svjesni da ono što je nama obična šetnja za nju predstavlja povratak kretanju i povjerenju u vlastito tijelo.

Obitelj nije skup ljudi koji uvijek mogu hodati istim tempom. Obitelj je mjesto na kojem nitko ne ostaje sam zato što mora ići sporije. Ponekad ljubav ne znači vući drugoga naprijed, nego prilagoditi svoj korak, biti blizu i pokazati mu da ne mora ništa dokazivati sam.

Dan zahvalnosti

Danas smo obilježili i Dan pobjede i domovinske zahvalnosti, Dan hrvatskih branitelja te 31. obljetnicu vojno-redarstvene operacije Oluja. Budući da je bio neradni dan, željeli smo ga provesti zajedno, u prirodi, odjeveni u prigodne majice i zahvalni za slobodu u kojoj naša djeca mogu bezbrižno hodati, igrati se i odrastati.

Nismo taj dan obilježili velikim riječima. Obilježili smo ga obiteljskim zajedništvom, hodanjem kroz hrvatsku prirodu i zahvalnošću prema ljudima koji su podnijeli žrtvu da bismo mi danas mogli živjeti u miru.

Dok smo prolazili pokraj natpisa o rijetkim biljnim vrstama, gledali čistu vodu, stijene, mahovinu i šumu, ponovno sam osjetio koliko nam je toga darovano. Domovina nisu samo granice i mjesta na karti. To su i ovakvi izvori, šume, putovi, obitelji i djeca kojoj ih jednoga dana trebamo predati sačuvane.

Mali završetak velikoga koraka

Nakon šetnje sjeli smo nešto pojesti. Nina je odabrala štrudlu koju će, čini mi se, još dugo pamtiti, a mi ostali nagradili smo se sladoledom. Bio je to jednostavan završetak lijepoga dana, ali za nas je nosio veću težinu.

Nismo osvojili vrh niti postavili neki poseban rezultat. Prohodali smo stazu, zastajali, čekali jedni druge i vratili se zajedno. Za Ninu je to bio još jedan korak prema potpunom oporavku, a za sve nas podsjetnik da se obitelj gradi upravo tako: podrškom, strpljenjem i vremenom koje svjesno darujemo jedni drugima.

Djeca možda neće pamtiti koliko smo točno hodali. Možda će se sjećati tirkizne vode, mostova, tobogana, guštera, sladoleda ili mamine štrudle. Ali nadam se da će u njima ostati nešto dublje: osjećaj da se u našoj obitelji ne ostavlja onoga tko mora hodati sporije.

Za ponijeti
Ponekad ljubav znači usporiti vlastiti korak kako bi osoba koju volimo osjetila da ne mora sama dokazivati koliko može. Nije najvažnije stići prvi, nego stići zajedno.