On je već bio na vrhu

On je već bio na vrhuSusret s Raspetim na Sniježnici

Na početku sam izgubio stazu. Krenuo sam starim, zaraslim putem, ostao bez markacija i nakratko se našao sam među kamenom i raslinjem. Ponovno sam pronašao trag i nastavio prema Ilijinu vrhu. Toga jutra nisam znao da će taj uspon postati slika mnogo dubljega puta: čovjek može skrenuti, izgubiti smjer i zastati, ali dok god ponovno traži Kristov trag, put nije završen.

Dva dana nakon Vukovara

Na Sniježnicu sam krenuo 21. svibnja 2024. godine, samo dva dana nakon povratka s Konferencije katoličkih muškaraca u Vukovaru. Još sam bio pun dojmova, svjedočanstava, molitve i pitanja koja su ostala u meni.

U samo nekoliko dana put me vodio od Vukovara, preko Zagreba, sve do krajnjega juga Hrvatske. Kao da se ista molitva protegnula preko cijele zemlje i nastavila na kamenoj stazi iznad Konavala.

Na uspon sam krenuo sam. Ilijin vrh Sniježnice, visok 1234 metra, bio je još jedna kontrolna točka Hrvatske planinarske obilaznice. Želio sam osvojiti vrh i uzeti štambilj, ali ono što sam toga dana primio nije se moglo zapisati samo u planinarski dnevnik.

Izgubiti i ponovno pronaći put

Na početku sam krenuo starom, zaraslom stazom. Markacije su nestale i ubrzo sam shvatio da više nisam na pravome putu. Morao sam stati, vratiti se i ponovno potražiti oznake.

Ta jednostavna situacija ostala mi je kao slika vlastitoga života. Ponekad krenem uvjeren da znam smjer, a onda se nađem ondje gdje više ne vidim znakove. Tada nije najvažnije nastaviti pod svaku cijenu, nego priznati da sam skrenuo, vratiti se i ponovno pronaći trag.

Kada sam se vratio na označenu stazu, nastavio sam čvršće i sigurnije. Kao da mi je već tada bilo rečeno: pronašao si put — sada ga se drži.

Put sedam darova

Kako sam se uspinjao, počeli su se pojavljivati drveni križevi. Nije to bio uobičajeni križni put. Svaki je križ nosio ime jednoga dara Duha Svetoga: mudrost, razum, savjet, jakost, znanje, pobožnost i strah Božji.

Staza se tako pretvorila u molitvu. Više nisam samo prolazio pokraj križeva. Kod svakoga sam zastajao, gledao njegov natpis i razmišljao o onome što mi u životu nedostaje.

Posebno me pogodio križ na kojem je pisalo: Savjet. Kao da je ta riječ bila postavljena upravo ondje da je toga jutra pročitam. Trebao mi je Božji savjet, ne samo za jednu odluku, nego za smjer kojim sam krenuo.

Dotaknuo me i Strah Božji. Ne strah od Boga koji čovjeka tjera da se skriva, nego duboko poštovanje pred Onim kojemu pripada moj život. Spoznaja da ne trebam sve razumjeti ni kontrolirati, ali trebam ostati vjeran.

Uspon je postajao naporniji, vjetar se pojačavao, a molitva sve jednostavnija. Nisam više tražio mnogo riječi. Samo sam nastavljao hodati i otvarati srce.

Vrijedilo je doći k tebi

Kada sam napokon stigao na Ilijin vrh, prvo sam ugledao metalni križ s Raspetim. Bio je drukčiji od svih vršnih križeva koje sam do tada vidio.

Jednostavan, grub i izložen. Željezo, hrđa, trnova kruna i tijelo oblikovano kao da je izraslo iz samoga metala. Urezano srce. Na njemu se vidjelo vrijeme. Bura, hladnoća, sunce i kiša ostavljali su tragove, ali križ je i dalje stajao i svjedočio.

Nije bio lijep u uobičajenom smislu. Bio je istinit.

Približio sam mu se, kleknuo i pomolio. Dok sam ga gledao, u meni je ostala samo jedna misao:

„Vrijedilo je doći k tebi.”

Cijeli put darova Duha Svetoga kao da se upravo ondje zaokružio. Na kraju staze nije me čekala ideja, osjećaj ni odgovor na svako pitanje. Čekao me Raspeti.

On je već bio na vrhu.

Krist je već učinio prvi korak

Danas ta rečenica za mene ne govori samo o križu postavljenom na planinskome vrhu. Krist je već učinio ono što ja nisam mogao učiniti za sebe. Umro je za mene, podnio žrtvu i otvorio put spasenja.

Spasenje je darovano, ali Bog mi ne oduzima slobodu. Ne prisiljava me da krenem. Stoji i poziva:

„Dođi, ako želiš. Slijedi me.”

On je već prošao putem boli, samoće, odbacivanja i smrti. Zbog toga nijedan moj napor, križ ni trenutak izgubljenosti nije mjesto na kojem me ne može razumjeti.

Na vrh nisam došao prvi. On me ondje već čekao.

Duše Sveti, dođi sa vatrom

Nakon molitve pred Raspetim spustio sam se svega nekoliko metara do male kapelice svetoga Ilije, smještene neposredno ispod križa na samome vrhu.

U jednostavnom prostoru bili su križevi, slika Marije s Isusom, kipovi, svijeće i knjiga u koju su prolaznici ostavljali svoja imena i molitve.

Otvorio sam knjigu i zapisao:

„Duše Sveti, dođi sa vatrom!”

Bio je to zaziv koji je toga dana izlazio iz svega što sam nosio u sebi. Molio sam Duha Svetoga da dođe, da nas zapali svojom ljubavlju, da blagoslovi ljude koje nosim u srcu i našu Hrvatsku. Molio sam i zagovor svetoga Ilije, proroka ognja, na vrhu koji nosi njegovo ime.

„Bolje je za vas da ja odem: jer ako ne odem, Branitelj neće doći k vama; ako pak odem, poslat ću ga k vama.”
Iv 16,7

Krist nije svoje učenike ostavio same. Poslao im je Branitelja — Onoga koji tješi, poučava, podsjeća, ispravlja i vodi. Toga sam se dana uspinjao moleći da isti Duh vodi i mene.

Kada bura podivlja

Pokraj kapelice, svega nekoliko metara ispod Raspetoga, puhala je snažna bura. Udarala je toliko da sam jedva držao mobitel dok sam fotografirao i snimao. Vjetar je prekrivao zvuk, tresao kameru i prolazio preko otvorenoga kamenog prostora bez gotovo ikakve zapreke.

Na toj se snimci križ ne vidi. Kamera bilježi prostor oko kapelice, raslinje koje se savija i silinu vjetra koja je vladala vrhom. Snimio sam je kako bih sačuvao stvarne uvjete toga trenutka, ne znajući da će upravo ona postati uvod u najvažniji dio svjedočanstva.

Oko mene je sve bilo u pokretu. Trava, grmlje, odjeća, zvuk i zrak. Priroda je pokazivala svoju silinu, a ja sam još uvijek nosio molitvu koju sam putem izgovarao pred križevima darova Duha Svetoga.

Tišina usred bure

A onda sam, usred toga snažnog vjetra, na malom prostoru oko sebe doživio nešto posve suprotno.

Tišinu.

Bura je i dalje divljala oko vrha. Mogla se vidjeti i čuti samo nekoliko koraka dalje. Ali u krugu u kojem sam stajao nastao je mir.

Nisam taj trenutak doživio kao nešto što trebam dokazivati drugima niti kao pojavu kojoj moram dati veliko objašnjenje. Bio je to osoban odgovor, između Boga i mene.

U toj sam tišini prepoznao potvrdu Duha Svetoga. Ono što mi je putem dolazilo u molitvi, ono što su mi govorili križevi s njegovim darovima i ono što sam nosio iz Vukovara — sve se sabralo u jednome miru.

„Poslije ognja šapat laganog i blagog lahora.”
1 Kr 19,12

Duh Sveti nije zaustavio buru na cijeloj planini. Nije uklonio vjetar. Dao mi je mir usred njega.

Najbliže kako mogu opisati taj trenutak jest da sam bio ispunjen, gotovo opijen Duhom Svetim. Ne zanosom koji odvaja od stvarnosti, nego dubokom radošću, jasnoćom i mirom. Sve oko mene bilo je glasno, a u meni i oko mene vladao je prostor tišine.

Na vrhu mi nije progovorila snaga bure. Progovorila mi je tišina usred nje.

Temelj neka budu njegovi darovi

U to se vrijeme među muškarcima s kojima sam molio razgovaralo o pokretanju udruge Magnus. Još nisam bio dio bratstva Vitezova Bezgrešnoga Srca Marijina, ali osjećao sam da trebam prenijeti ono što sam toga dana primio.

Poruka koja mi je ostala bila je jednostavna:

„Temelj udruge neka budu darovi Duha Svetoga.”

Ne naši planovi, sposobnosti, poznanstva ni snaga. Ne jedan čovjek ni njegovo ime. Ako nešto želi pripadati Bogu, temelj mora biti njegov Duh: mudrost, razum, savjet, jakost, znanje, pobožnost i strah Božji.

Toga dana nisam imao sve odgovore. Nisam znao kamo će me taj put dalje odvesti ni da ću poslije ući u formaciju Vitezova BSM. Ali znao sam da ono što je započelo u Vukovaru nije završilo povratkom kući.

Nastavilo se na jugu Hrvatske, na kamenoj stazi prema svetom Iliji.

Ne kroz buku, nego kroz mir

Od toga je uspona prošlo vrijeme, ali fotografije, videozapisi i zapis u knjizi ostali su kao arhiva jednoga stvarnog dana. Mogu ponovno vidjeti križeve, čuti buru i pročitati vlastiti rukopis: „Duše Sveti, dođi sa vatrom!”

Još važnije, mogu se vratiti onome što sam tada naučio.

Nije svaki snažan doživljaj Božji glas. Nije svaka buka znak njegove prisutnosti. Ono što dolazi od Duha Svetoga treba razlučivati po plodovima koje ostavlja: miru, jasnoći, poniznosti, ljubavi i želji da služimo.

Krenuo sam po još jedan planinarski štambilj. Vratio sam se s potvrdom da Duh Sveti vodi put i onda kada ga nakratko izgubim — ako se zaustavim, vratim i ponovno pronađem njegov trag.

Izgubio sam stazu, ponovno je pronašao i nastavio. Na vrhu me čekao Krist, a usred bure dočekao me mir.

Za ponijeti
Bura mi je pokazala snagu svijeta, a tišina prisutnost Boga. Duh Sveti nije uklonio vjetar, nego mi je dao mir usred njega. Tada sam znao: Krist je već bio na vrhu i čeka svakoga tko slobodno odluči krenuti za njim.