Pobijediti Medvednicu

Pobijediti MedvednicuPedeset dva kilometra ustrajnosti

Neke se pobjede ne ostvaruju u trenutku kada prijeđemo cilj. One započinju mnogo ranije, u danima treninga, u odricanjima koja nitko ne vidi i u tihim odlukama da ćemo nastaviti čak i kada još ne znamo jesmo li sposobni stići do kraja. Za prelazak Medvednice pripremao sam se gotovo dvije godine, fizički i mentalno. Dana 15. lipnja 2026. došao je trenutak da provjerim što je od svega toga ostalo u nogama, glavi i srcu.

Put koji je počeo mnogo ranije

Nina nas je oko pet sati ujutro dovezla u Podsused. Noć prije obilježila je jaka kiša koja je prestala tek neposredno prije našega polaska. Nebo se smirilo, ali je šuma zadržala sve što je tijekom noći palo na nju. Staze su bile natopljene, korijenje sklisko, a na brojnim mjestima put su prekrivale duboke lokve i teško blato.

U 5:26 krenuli smo Toni Vukadin, Vjeko Štivić i ja. Pred nama je bio dug prijelaz Medvednice, bez sigurnosti da ćemo svi zajedno stići do kraja. Postojao je plan, ali planina već od prvih kilometara pokazuje da konačan tijek puta ne određujemo samo mi.

Pred nama su bila 52,48 kilometra, približno 2.750 metara uspona i gotovo cijeli dan proveden u pokretu. Ipak, toga jutra nisam razmišljao o konačnim brojkama. Razmišljao sam samo o sljedećem dijelu staze, sljedećem usponu i sljedećoj odluci da nastavim.

Zajedno koliko možemo

Prvih trinaestak kilometara Toni i ja trčali smo pa zastajali i čekali Vjeku. On je napredovao više planinarskim ritmom, ali njegova borba nije bila ništa manja od naše. Željeli smo mu dati vrijeme i priliku da i on pokuša prijeći granicu za koju možda nije bio siguran da je može prijeći.

Na dugim putovima zajedništvo ne znači da svi moramo imati isti korak. Ponekad ono znači usporiti, pričekati i biti uz drugoga dok pokušava pronaći vlastiti ritam. Ponekad znači i prihvatiti trenutak u kojem se putovi moraju razdvojiti.

Kod Glavice postalo je jasno da nećemo moći nastaviti zajedno istim tempom. Vjeko nije uspio dovršiti cijeli planirani prijelaz. Toni i ja nastavili smo dalje, većinom trail-trčanjem, dok je on krenuo svojim putem i sporijim planinarskim ritmom prema Sljemenu.

Nije svaki pokušaj koji ne završi na zamišljenom cilju poraz. Nekada se pobjeda nalazi upravo u tome da čovjek krene, izdrži koliko može i iskreno prihvati vlastitu granicu. Planina nikoga ne ponižava zbog sporijega koraka. Ona samo svakome pokaže gdje se toga dana nalazi.

Staza pretvorena u blato

Kako su kilometri prolazili, postajalo je jasno koliko je noćna kiša promijenila Medvednicu. Na pojedinim dijelovima više nije bilo moguće govoriti o običnoj mokroj stazi. Put se pretvorio u niz blatnih jaraka, lokvi i skliskih spustova na kojima je svaki korak zahtijevao dodatnu pozornost.

Blato se lijepilo za obuću, usporavalo korak i trošilo snagu. Tamo gdje bih u suhim uvjetima trčao bez razmišljanja, sada je trebalo tražiti rub staze, čvršći kamen ili korijen na koji se može sigurno stati. Na nekim dijelovima nije se moglo izbjeći vodu. Trebalo je samo zakoračiti i nastaviti.

Takvi uvjeti polako mijenjaju čovjekovu nutrinu. U početku tražimo način da ostanemo čisti i suhi. Nakon nekog vremena prihvatimo da to više nije moguće. Tada prestaje nepotrebna borba protiv onoga što ne možemo promijeniti i ostaje samo ono bitno: sačuvati korak, snagu i smjer.

Medvednica toga dana nije bila kulisa za trčanje. Bila je stvarna prepreka. Svaki blatni uspon i svaki skliski spust tražili su novu odluku da ne stanemo.

Sljeme nije bilo kraj

Dolazak na Sljeme bio je velika prijelomna točka. Iza nas je već bilo približno trideset kilometara, a tijelo je tražilo hranu i odmor. Zastali smo na ručku, sjeli i dopustili nogama da se na trenutak smire.

Tek kada sam prestao trčati, osjetio sam koliko sam zapravo mokar i ohlađen. Iako vanjska temperatura nije bila osobito niska, vlaga, umor i dulje stajanje brzo su učinili svoje. Prsti su mi se ukočili i postali gotovo smrznuti. Tijelo koje je satima proizvodilo toplinu odjednom se počelo gasiti.

U takvom trenutku odmor prestaje biti samo ugoda. Predugo stajanje može postati novi problem. Trebalo je ponovno ustati, navući opremu i pokrenuti noge koje su se već počele miriti s time da je za taj dan bilo dosta.

Sljeme je moglo izgledati kao dovoljno velik cilj. Mogao sam ondje završiti i reći da sam napravio mnogo. Ali cilj nije bio Sljeme. Nakon odmora ponovno smo krenuli.

Prvih nekoliko minuta bilo je teško. Prsti su još bili hladni, tijelo ukočeno, a korak nesiguran. Zatim se toplina postupno vratila. Trčanje me ponovno zagrijalo i tijelo se vratilo u ritam. Bio je to još jedan podsjetnik da ponekad ne trebamo čekati da nam postane lakše kako bismo krenuli. Moramo krenuti da bi nam postalo lakše.

Kilometri na kojima se više ne glumi

Nakon Sljemena put se nastavio pokraj poznatih planinarskih domova i kroz šume koje su toga dana djelovale istodobno blisko i beskrajno. Risnjak, Goršćica i druga mjesta uz trasu nisu više bili samo točke na karti. Svako je označavalo dio puta koji je ostao iza nas i još jedan dio koji nas tek čeka.

Na dugom pothvatu s čovjeka postupno otpada sve suvišno. Više nije važno kako izgledaš, koliko je blata na odjeći ni koliko je korak sporiji nego što si zamišljao. Ostaje jednostavan odnos između umora i odluke.

Tijelo počinje slati sve glasnije poruke. Stopala bole, noge postaju teške, a um traži opravdanje da se stane. Upravo tada postaje vidljivo ono što se gradilo tijekom pripreme. Ne samo mišići i izdržljivost, nego sposobnost da prepoznamo neugodu, prihvatimo je i ne dopustimo joj da donese odluku umjesto nas.

Gotovo dvije godine priprema nisu služile tome da taj dan bude lagan. Služile su tome da budem spreman kada postane teško.

Kratko zastajanje za molitvu

Na putu smo zastali kod Stepinčeva spomen-mjesta. Pozvonili smo i kratko se pomolili. Nakon kilometara ispunjenih disanjem, zvukom koraka i neprestanim promatranjem staze, tih nekoliko trenutaka donijelo je drukčiju vrstu sabranosti.

Nismo ondje dugo ostali. Nije bilo potrebno mnogo riječi. Ponekad je dovoljno zastati, utišati se i priznati da na putu nismo sami. Tijelo nastavlja nositi teret, ali se nutrina na trenutak vraća Onome koji vidi cijeli put, čak i onda kada mi vidimo samo nekoliko metara ispred sebe.

Zvuk zvona ostao je iza nas, a pred nama su ponovno bili blato, usponi i kilometri koje je trebalo prijeći.

Bez vode pred kraj

Pred kraj puta stigli smo do planinarskog doma Lipa. Računali smo da ćemo ondje obnoviti zalihe vode, ali slavina je bila zatvorena. Ostalo nam je vrlo malo, gotovo ništa.

Nakon više od deset sati kretanja takva vijest nije mala neugodnost. Umor se već nakupio, tijelo je bilo potrošeno, a pred nama su još bili završni kilometri. Više nije bilo mnogo snage koju bismo mogli rasporediti. Kako se kaže, bili smo gotovo na parama.

U tim trenucima nije pomagalo razmišljati koliko smo još iscrpljeni. Trebalo je čuvati ono malo vode što je ostalo, smiriti ritam i nastaviti prema cilju. Korak po korak, bez velikih riječi i bez pokušaja da se glumi snaga koje više nema.

Ustrajnost nije uvijek snažan i siguran korak. Ponekad izgleda kao spor hod čovjeka koji je umoran, žedan i potpuno svjestan da mu je teško, ali ipak ne odustaje.

Voda na kraju puta

Nakon 52,48 kilometara i 11 sati, 54 minute i 41 sekunde kretanja stigli smo na cilj. Ondje smo napokon natočili vodu na izvoru. Nakon zatvorene slavine kod Lipe i završnih kilometara provedenih gotovo bez vode, nekoliko običnih gutljaja imalo je vrijednost koju je teško objasniti nekome tko ih nije tako dugo čekao.

Dok smo čekali Ninu da dođe po nas, Toni i ja razmjenjivali smo dojmove. Više nije bilo potrebe dokazivati koliko je bilo teško. Vidjelo se na nama, na mokroj odjeći, umornim licima i nogama koje su napokon mogle mirovati.

U tom razgovoru počeo sam shvaćati da cilj nije bio samo mjesto na kojem je završila snimljena ruta. Cilj je bio trenutak u kojem sam mogao pogledati cijeli dan i znati da nisam odustao kada se skupina razdvojila, kada je blato usporilo svaki korak, kada sam se na Sljemenu ohladio i kada smo pred kraj ostali gotovo bez vode.

Pobjeda koja je trajala dvije godine

Za taj sam se dan pripremao gotovo dvije godine. Bilo je mnogo treninga koji nisu izgledali posebno, mnogo ranih ustajanja, umornih nogu i dana kada je bilo lakše ostati kod kuće. Bilo je i mentalne pripreme, suočavanja sa sumnjom i pitanjem mogu li doista prijeći cijelu Medvednicu.

Kada sam stigao na cilj, postalo mi je jasno da planinu nisam pobijedio samo toga dana. Pobjeđivao sam je svaki put kada sam otišao na trening iako mi se nije išlo. Pobjeđivao sam je svaki put kada sam prihvatio spor napredak, kada sam se vratio nakon lošega dana i kada sam nastavio graditi snagu bez sigurnosti da će ona jednoga dana biti dovoljna.

Ni Medvednica ni bilo koja druga planina nisu protivnici koje čovjek mora svladati. One ostaju ondje i nakon našega odlaska. Ono što pokušavamo pobijediti nalazi se u nama: sumnju, strah od neuspjeha, potrebu da sve bude idealno i glas koji nas uvjerava da je lakše stati.

Toga dana uvjeti nisu bili idealni. Nismo svi stigli zajedno. Staza je bila blatnjava, tijelo se hladilo, voda je ponestajala, a put je trajao gotovo dvanaest sati. Upravo je zato pobjeda bila stvarna.

Nisam pobijedio Medvednicu zato što sam bio jači od nje. Pobijedio sam vlastitu sumnju dovoljno puta da nastavim sve do kraja.

Za ponijeti
Medvednicu nisam pobijedio na posljednjem kilometru. Pobjeđivao sam je gotovo dvije godine, svaki put kada sam odlučio ne odustati od puta koji još nisam mogao vidjeti do kraja.